|
Initiativet till juldagsfirandet i Riddarholmskyrkan togs inom dåvarande Stockholms Scoutkår, faktiskt så sent som 1937. Frågan är dock om några andra än en samling härdade och entusiastiska scoutledare kunnat komma på en sådan tanke. Riddarholmskyrkan visar nämligen som bekant en ganska kärv attityd vintertid: ingen uppvärmning, inga sittplatser och ingen elektricitet. Det svala klimatet har dock aldrig ansetts vara något problem för rutinerat friluftsfolk, som vant sig vid att anpassa klädseln efter de yttre omständigheterna. Övriga svårigheter har åren igenom klarats galant tack vare vänliga givare samt scouter från Kungsholmen- Väpnarna, som tydligt visar var julens höjdpunkt ligger i vart fall för deras del. Mer än 400 stearinljus, skänkta av De Blindas Tekniska Fabrik BLIFA (sedan 1971, dessförinnan kom gåvan från Liljeholmens stearinfabrik) lyser upp kyrkan och lika många stolar placeras ut till främjande av besökarnas bekvämlighet. Det var alltså Stockholms Scoutkår som började fira julotta i Riddarholmskyrkan. När kåren uppdelades vid årsskiftet 1943/44 tog distriktet över traditionen, säkert lutande sig mot kärnan i det gamla arrangörsgänget i kårens tredje kolonn, vid samma tid ombildad till scoutkåren Väpnarna. Programmet har åren igenom varit i allt väsentligt detsamma med fanparad, körsång etc. I samband med 20-årsjubileet påpekade visserligen legendariske
Pontus Lönberg att det hela höll på att övergå i slentrian och förespråkade
förnyelse, men några större spår satte detta knappast. Ända från början har julottan gynnats av skönsjungande körer.
Starten blev den bästa tänkbara med en scoutkör, ledd av den
välkände och framstående dirigenten Folke Rooth från KFUM. Han och
hans kör torde ha varit med flera gånger de första åren. Under
större delen av 1950-talet svarade Hedvig Eleonora scoutkårs kör för
sången, varefter Telekören under Olle Berger tog vid åren
1959-1967/68. Efter den kom en flickscoutkör från Vällingby. 1980
debuterade Scoutkören under Björn Wester för att 1983 definitivt ta
över sedan Vällingbyflickorna dragit sig tillbaka. Sittplatser har som sagt ordnats under alla år såvitt går att
utläsa ur gamla papper. En viss återhållsamhet iakttogs dock i
början. 1946 angavs sålunda att vissa inbjudningskort enbart
berättigade till ståplats och en skiss från 1950 visar att
sittplatser endast erbjöds i drygt halva kyrkan. Alla rekord i uppmärksamhet slogs dock 1980, då evenemanget sändes i TV och kyrkan stormades av en förväntansfull allmänhet som trängde på i sådan mängd att de vanliga scoutbesökarna knappt fick plats! Kollekt har naturligtvis tagits upp under alla år, varvid gammaldags scouthattar fått ersätta mer konventionella håvar. Tydligen ansåg man i början att arrangemanget borde vara självbärande. Efter första året noterade nämligen kårkvarteret eftertänksamt att arrangemanget "ej gått fullt ihop ekonomiskt" men uttryckte samtidigt förhoppningen att det skulle bättra sig med den saken redan följande år, enär grundläggande investeringar (köp av ljusstakar) nu var gjorda. Under många år upptogs kollekten till förmån enbart för Stockholms Scoutkårs, senare Stockholms Scoutdistrikts verksamhet. Kassa-tillskottet blev väl inte direkt lysande, trots att utgifterna verkligen var små under många år; den största kostnaden förefaller ha varit ett par tior till cigarrer åt kyrkans vaktmästare! Från mitten av 1950-talet dominerades kollekterna av omsorger om olika grupper handikappade. Uppbyggnaden av Kjesäter uppmärksammades ett par gånger, men allt överskuggande blev sedan kapellet på Vässarö. 1980-talet har bjudit mer blandad konfekt, där även internationell solidaritet betonats med ändamål som leprasjuka barn i Indien och svältande i Etiopien. Snö eller slask, tidig eller sen julaftonskväll, nog ses vi väl
igen i Riddarholmskyrkan när ljusen tänds på juldagsmorgonen! |
|
|
|
![]() |
Sidan
administreras av Svenska Scoutförbundets Arkiv- och Museikommitté Kontaktperson webbmaster |